Da jeg forlot Sebastian i Marokko, hadde jeg tenkt å dra rett til Paris,-
-men jeg var nødt til å diskutere underholdet med Bridey.
Vi møttes i biblioteket på Marchmain House.
Er min brors forhold til denne mannen usunt?
Nei. Det tror jeg ikke.
De er to omflakkende sjeler som har funnet hverandre.
-Du sa han er kriminell. -En kriminell type.
Han har sittet i militærfengsel og fikk avskjed i unåde.
-Og Sebastian drikker seg i hjel. -Alkoholen svekkerham.
Han har verken delirium eller skrumplever.
Han har funnet en venn han liker og et sted der han liker å bo.
Da må han få et underhold, som du foreslo.
Vil du male dette huset? Min far vil ha det gjort.
Et bilde av forsiden,-
-et av baksiden, fra parken.
Et av trappen og et av salongen. Fire små oljemalerier.
Jeg kjenner ingen malere. Julia sier at arkitektur er ditt spesialfelt.
Det vil være en fornøyelse.
Huset skal rives. Far vil selge det. De bygger en leiegård.
De vil beholde navnet. Vi kan ikke hindre dem.
-Så trist. -Jeg er også lei for det.
-Er det bra rent arkitektonisk? -Det er et av de vakreste jeg vet om.
Det ser jeg ikke. Jeg har alltid syntes at det er stygt.
Dine malerier får meg kanskje til å ombestemme meg.
Jeg begynte i salongen.
De ville flytte møblene. De hadde stått der siden huset ble bygd.
Jeg tegnet perspektivet med blyant,-
-men nølte med å begynne å male, som en dykker ved vannkanten.
Da jeg endelig våget meg uti, følte jeg meg vektløs og opprømt.
Vanligvis malte jeg langsomt og nøye.
Den ettermiddagen og de følgende dagene arbeidet jeg raskt og sikkert.
Etter hvert parti stanset jeg,-
-redd for å begynne på det neste, som en spiller som frykter at hellet snur.
Bit for bit, minutt for minutt vokste maleriet frem.
Det var ingen vanskeligheter. Lys og farger smeltet sammen.
Det virket som om hvert penselstrøk hadde vært der bestandig.
-Kan jeg bli her og se på? -Ja.
Bare du ikke snakker.
Det var mitt første oppdrag.
Jeg kjempet mot klokken. Bygningsarbeiderne skulle rive huset.
Tross det, eller kanskje takket være det...
Jeg jobber for lenge med malerier og foretar unødvendige endringer,
...er maleriene av Marchmain House mine favoritter.
Det var takket være dem at jeg slo inn på det som er mitt yrke.
Det må være herlig å kunne gjøre det.
-Jeg er trett. -Det forstår jeg.
-Er det ferdig? -Nesten.
Jeg må gå over det igjen i morgen.
Vet du at det snart er middag? Det er ingen som lager mat lenger.
Jeg kom i dag. Jeg visste ikke at forfallet hadde gått så langt.
Tar du meg med ut på middag?
Klart det.
Å, takk! Jeg går og skifter.
Vi gikk ut bakveien og spaserte til Ritz.
-Har du truffet Sebastian? -Ja.
Han kommer ikke hjem, selv nå.
Jeg visste ikke at du forstod så mye.
Jeg elsker ham høyere enn noen annen.
Det er trist med Marchers.
Vet du at de skal bygge en leiegård, og at Rex vil ha takleiligheten?
Typisk ham! Stakkars Julia. Det var dråpen.
Han forstod ingenting. Han trodde at hun ville fortsette å bo her.
Alt har tatt slutt så plutselig.
Pappa har hatt mye gjeld, så han var nødt til å selge Marchers.
-Hva vil skje med deg? -Det har vært mange forslag.
Tante Fanny Roscommon vil at jeg skal bo hos henne.
Rex og Julia snakker om å bo på Brideshead.
-Kommer ikke din far tilbake? -Vi trodde det. Men det gjør han ikke.
De har stengt kapellet på Brideshead.
Bridey og biskopen.
Mammas sjelemesse var den siste messen som ble holdt der.
Da hun var begravd, kom presten inn.
Jeg var der alene. Jeg tror ikke at han så meg.
Han la altersteinen i vesken.
Så brant han ulldotter med hellig olje og kastet asken utenfor.
Han tømte vievannet, blåste ut lysene i det aller helligste.
Han lot tabernaklet være åpent og tomt-
-som om det skulle være langfredag for alltid.
Dette er vel helt ubegripelig for deg, din stakkars agnostiker.
Jeg ventet til han hadde gått.
Plutselig var det ikke noe kapell lenger.
Bare et rom med merkelige dekorasjoner.
Jeg kan ikke beskrive hvordan det føltes.
Har du deltatt ved Tenebrae noen gang?
I så fall hadde du visst hva jødene synes om sin helligdom.
Quomodo sedet sola civitas../i>
Det er en fantastisk messe. Du burde høre den.
-Prøver du å få meg til å konvertere? -Nei. Det er slutt på det.
Vet du hva pappa sa da han ble katolikk? Mamma fortalte det.
"Du har gjenforent min familie med troen til deres forfedre."
Er det ikke pompøst? Folk reagerer forskjellig.
Familien har ikke vært så konsekvent.
Han er borte, og Sebastian og Julia likeså.
Men Gud lar dem ikke være borte så lenge.
Husker du fortellingen mamma leste da Sebastian drakk seg full?
Den fæle kvelden.
-"Pater Brown"? -Ja. Han sa noe slikt somv
"Jeg fanget tyven"-
-"med en skjult krok og et usynlig snøre"-
-"som rekker til verdens ende."
"Men jeg kan hale ham inn med et eneste rykk."
Det er første gang jeg er blitt invitert på restaurant alene.
Vet du hva Julia sa da hun hørte at Marchmain skulle selges?
Hun sav "Stakkars Cordelia får ikke ha sitt debutantball her."
Jeg skulle ha vært hennes brudepike, men det ble det jo heller ikke noe av.
På Julias ball fikk jeg sitte i et hjørne med tante Fanny i en time.
Hun sa til megv "Om seks år får du alt dette."
Jeg håper at jeg har et kall.
-Jeg vet ikke hva det betyr. -Da kan man bli nonne.
Har man ikke noe kall, går det ikke uansett om man vil.
Har man et kall, slipper man ikke unna uansett om man hater det.
Bridey tror at han har et kall, men det har han ikke.
Jeg trodde at Sebastian hadde det og hatet det...
...men jeg vet ikke lenger.
Alt er forandret.
Du kommer til å bli forelsket.
Det håper jeg virkelig ikke.
Kan jeg få enda en av de førsteklasses marengsene?
Mitt tema er hukommelsen.
Den bevingede skare som svevde over meg en morgen under krigen.
Det eneste sikre er fortiden. Minnene, som er mitt liv,-
-bærer jeg alltid med meg.
I nesten ti døde år etter kvelden med Cordelia-
-ble jeg ført langs en vei som utad var full av forandringer.
Men aldri, med unntak av når jeg malte,-
-levde jeg som jeg gjorde gjennom mitt vennskap med Sebastian.
Jeg ble arkitekturmaler.
Med tiden begynte jeg å sørge over noe jeg hadde opplevd i Marchmain House.
Intensiteten og overbevisningen om at ikke alt er skapt av menneskehånd.
Med andre ord, inspirasjonen.
Jeg reiste utenlands på jakt etter det bleke lyset.
Jeg tok meg langsomt frem gjennom Mexico og Mellom-Amerika.
Det var anstrengende og iblant også farlig.
Jeg lagde de første tegningene til "Ryders Latin-Amerika,"
Jeg holdt ikke kontakten med England.
Jeg hadde ingen bestemt reiserute. Brorparten av min post nådde meg ikke.
Resten ble lagt i en haug til den ble for stor til å kunne pløyes gjennom.
Men tross isolasjonen og det lange oppholdet i en fremmed verden-
-forble jeg den samme, en del av meg selv som lot som om jeg var hel.
Jeg la opplevelsene bak meg sammen med klærne-
-og reiste til New York, den samme som da jeg dro.
Ritchie!
Jeg har bestilt en suite. Mitt navn er Ryder.
-Har min kone kommet? -646 og 647... Mr og mrs Charles Ryder.
Din kone har sjekket inn. Vil du skrive deg inn i gjesteboken?
Din kone gikk ut tidligere. Hun sa at hun er tilbake etter lunsj.
Takk, sir. God kveld.
-Du har ikke lest mine brev. -Noen kom på villstrå.
Jeg husker du fortalte at påskeliljene var nydelige,-
-og at den nye barnepiken var en perle,-
-men ikke at du hadde døpt det nye barnet Caroline. Hvorfor gjorde du det?
Etter Charles, naturligvis.
Bertha Van Halt var gudmor. Jeg tenkte at hun ville gi en fin presang.
Hva tror du hun gav?
Bertha Van Halt er gjerrig. Hva da?
Et gavekort på 15 shilling på en bokhandel.
-Nå som John-John har en søster... -Hvem?
Din sønn. Du har vel ikke glemt ham også?
-Hvorfor kaller du ham det? -Han fant på det selv.
Nå som John-John har en søster,-
-burde vi ikke få noen flere på en stund, synes du vel?
Som du vil.
John-John snakker mye om deg.
Han ber for deg hver kveld.
Jeg håper at du setter pris på min selvkontroll.
Selvkontroll?
At jeg ikke stiller besværlige spørsmål.
Jeg har hatt visjoner av yppige halvblodsindianere siden du dro.
Men jeg har bestemt meg for ikke å spørre.
Og det har jeg ikke gjort.
Det passer meg godt.
-Skal jeg gjøre meg i stand for natten? -Nei, ikke riktig ennå.
Du har ikke forandret deg i det hele tatt.
Nei. Jeg er redd for det.
-Vil du forandre deg? -Det er det eneste beviset på liv.
-Da kanskje du slutter å elske meg. -Faren er der.
Charles? Du har vel ikke sluttet å elske meg?
Du sa jo selv at jeg ikke har forandret meg.
Jeg begynner å tro at du har det. Jeg har ikke forandret meg.
Nei. Jeg merker det.
-Gruet du deg til å treffe meg i dag? -Ikke det minste.
Lurte du ikke på om jeg hadde forelsket meg i en annen?
-Har du det? -Det vet du at jeg ikke har.
Har du?
Nei. Jeg er ikke forelsket.
Pokkers sentralvarme!
Skal vi slokke lyset?
Hagen begynner å komme seg.
Buksbommen du plantet, vokste 12 cm i fjor.
Dine nye bilder er vakre på en skjebnesvanger måte,-
-men de er ikke helt din stil.
Vi har en utmerket kokk for tiden.
Du kommer til å bli imponert.
Det er akkurat som før.
-Jeg er ikke bekymret lenger. -Bra.
Jeg var redd for at to år kunne ha gjort stor forskjell.
Nå vet jeg at vi kan fortsette der vi sluttet.
Når da?
Hva da? Når vi sluttet med hva da?
Da du reiste selvfølgelig.
Var det ikke noe annet rett før det?
Det tilhører fortiden.
Det betydde ingenting. Det var aldri...
-Det er glemt. -Jeg bare lurte.
Så vi er tilbake der vi var da jeg reiste utenlands.
Vi begynte dagen der vi hadde sluttet to år tidligere.
Med min kone i tårer.
Hallo? Hallo?
I garderoben, takk.
Charles! Jeg organiserer festen i kveld.
Julia? Celia her. Celia Ryder.
Så festlig at du er om bord! Hva har skjedd siden sist?
Kom og ta en cocktail i kveld og fortell om det. Fint! Da sees vi.
-Julia? -Mottram. Jeg har ikke sett henne på...
Jeg hadde ikke truffet Julia siden min første utstilling-
-der de fire maleriene av Marchmain House ble en stor suksess.
Det var min siste kontakt med familien Flyte.
Våre liv hadde vært knyttet sammen i et par år, men de gled fra hverandre.
Sebastian var fortsatt utenlands.
Det ble sagt at Rex og Julia var ulykkelige.
Rex hadde ikke hatt den forventede fremgangen.
Jeg så dem i Tatler iblant, men vi levde i to forskjellige verdener.
-Hva skal det være? -Whisky og soda, ingen is.
Sodaen er dessverre iskald.
-Vannet også? -Ja, sir.
La gå.
-Charles! -Hei!
Jeg hørte at du var her. Celia ringte meg.
-Så hyggelig. -Skal vi ta en drink?
-Hva gjør du? -Venter. Tjenestepiken pakker ut.
Hun har vært besværlig siden vi dro. Hun klager på lugaren.
Jeg synes at den er rene luksusen.
Han gav meg en kanne med kaldt vann og en med kokende vann.
Jeg blandet dem til rett temperatur.
Jeg vil legge meg på minnet hvordan du vil ha det, sir.
-Hva vil du ha, frue? -Varm sjokolade.
Jeg treffer aldri deg eller noen jeg liker. Jeg vet ikke hvorfor.
-Hva har du gjort i Amerika? -Vet du ikke? Jeg forteller det siden.
Jeg var så naiv. Jeg trodde jeg var forelsket, men det ble ikke slik.
-Hva har du gjort siden sist, Charles? -Jeg har malt.
Prøvd forskjellige stiler. Jeg har vært ute og reist.
-Hvor har du vært? -Mexico og Mellom-Amerika.
Jeg måtte vekk. Jeg begynte å bli doven.
Det høres spennende ut. Får jeg se bildene?
Celia ville at jeg skulle sette dem opp i lugaren, men det kunne jeg ikke.
Nei. Er Celia fremdeles like vakker? Hun var den peneste i vårt årskull.
-Hun har ikke forandret seg. -Det har du.
Du er tynn og streng, annerledes enn den søte gutten Sebastian tok med hjem.
Hardere, også.
-Og du er mykere? -Ja. Jeg tror det.
Og mer tålmodig.
-Og tristere. -Ja, mye tristere.
Min kone var i sprudlende humør da jeg kom tilbake to timer senere.
Der er du, jo! Hva synes du?
-Du må skifte. Hvor har du vært? -Jeg har snakket med Julia Mottram.
Kjenner du henne? Ja visst, du kjente hennes bror. Hun er så glamorøs!
-Hun beundrer deg også. -Hun var en av Boys kjærester.
-Det er ikke mulig. -Det påstod han.
Har du fundert på hvordan gjestene skal spise kaviaren?
Ja. Det er uløselig.
Man kan jo ta disse.
Folk finner alltid ut hvordan de skal spise på fest.
Husker du da vi spiste reker med en papirkniv?
Elskede... Det var den kvelden du fridde.
Så vidt jeg husker, var det du som fridde.
Samme kveld som vi forlovet oss, da.
Du har ikke sagt hva du synes om rommet.
-En filmskuespillers drøm... -Ja, nettopp!
Jeg tror at du kan lage flotte kulisser til filmen.
Jeg har invitert to Hollywood-magnater.
Du må love å snakke med dem.
-Her kommer julenissen! -Er alt som det skal være?
Vi beundret nettopp din svane.
Hvis du blir med til kjølerommet, kan jeg vise deg et helt menasjeri.
-Toasten til kaviaren er på vei. -Hørte du det, Charles? Toast!
Du liker visst ikke svanen. Det var søtt av purseren å tenke på det.
Hadde den vært vanlig i Venezia på 1500-tallet, ville det vært annerledes.
Da ville den hatt en litt annerledes form.
Hei! Så hyggelig at du kunne komme.
For en vakker svane!
-Det ser ut til å bli storm. -Hvordan kan du være så slem?
-Blir så store fartøy påvirket? -Vi kan bli litt forsinket.
-Man blir vel ikke sjøsyk? -Jeg blir alltid sjøsyk.
Det tror jeg ikke noe på. Han er bare sadistisk.
Jeg må vise deg et bilde av barna. Charles har ikke sett Caroline ennå.
Jeg hadde ingen venner, men jeg kjente en tredjedel av dem-
-og pratet som best jeg kunne.
Jeg funderte hele tiden på når Julia ville dukke opp.
Jeg har villet gjøre det lenge.
Du vet sikkert ikke hvor mange dråper i minuttet.
Det gjør jeg. Jeg har talt dem.
-Jeg har ingen anelse. -Gjett!
Ti pund hvis du tar feil og en halv dollar hvis du har rett.
Tre.
Du er meg en gløgg en. Du har også talt dem, har du ikke?
Hva med denne da? Jeg er født og oppvokst i England.
Dette er første gang jeg er på Atlanteren.
Du fløy over. Du kom den andre veien, over Stillehavet.
Du er virkelig gløgg! Jeg har tjent en real slant på det spørsmålet.
Nå må jeg stikke.
Hei og hå.
Men Julia dukket aldri opp.
Lyden fra 20 personer i det lille rommet var øredøvende.
Dette er mr Kramm i International Films.
Så det er du som er mr Charles Ryder.
Purseren sier at det blir uvær. Hva vet du om det?
-Mindre enn purseren. -Jeg forstår ikke hva du mener.
Jeg vet mindre om det enn purseren...
...og treffes hver halvtime i flere dager!
Jeg setter pris på praten. Håper at det er den første av mange.
Ta med deg din distingverte mann til min tilstelning på tirsdag, Celia.
Hvordan var det å treffe Celia etter to år?
Jeg ville følt meg som en brud på nytt,-
-men Celia har på den andre side aldri helt lagt fra seg brudesløret.
-Julia kom ikke. -Nei. Hun ringte.
Jeg hørte ikke helt hva hun sa, men det var noe om en kjole.
Egentlig var det bare bra. Det var fylt til randen.
Det var en vellykket fest, var det ikke?
Hatet du den forferdelig mye? Du oppførte deg eksemplarisk.
-Hvem var din rødhårete venn? -Ingen jeg kjente.
Så merkelig... Sa du noe til mr Kramm om å arbeide i Hollywood?
-Selvfølgelig ikke. -Du gjør det vanskelig for meg.
Man kan ikke bare stå og se distingvert ut og lide for kunsten.
Nå spiser vi middag. Vi sitter ved kapteinens bord.
Jeg håper at vi finner restauranten. Det er rene labyrinten.
Det var dyster stemning.
Ikke engang min selskapskjære hustru klarte å holde humøret oppe.
Uansett hvor Celia er, kjenner hun alle betydningsfulle mennesker.
Tjenestepiken forsvant med alle mine kjoler.
Mitt mål er å forene...
...ingen forskjell på deres ideologi. Det handler om personlighet.
Det som personligheten har skilt, kan den også forene.
-Ja visst. -Men du kjente ham jo ikke?
Nei. Jeg mente at han liknet kaptein Foulenough.
Nå forstår jeg. Han utgav seg for å være din venn for å få gå på festen.
Nei. Kaptein Foulenough er en tegneseriefigur.
Som deres Skipper'n.
For å oppsummere... En bedrager tok seg inn på deres fest.
Og du slapp ham inn fordi du syntes at han liknet-
-en oppdiktet tegneseriefigur?
-Er du ikke enig, mr Ryder? -Jo...
Hva er ord når det kommer til stykket?
Det gikk rundt i hodet på meg. Jeg hadde vært lenge alene.
Jeg følte meg som kong Lear eller som hertuginnen av Malfi.
Jeg påkalte vannmasser og orkaner og ble straks bønnhørt.
Enten er jeg full, eller så er det sjøgang.
Da er det på tide at jeg sier god natt.
-Det er som i kong Lear. -Men vi er hver og en alle tre.
-Hva mener du? -Kong Lear, hertugen av Kent, narren...
Det er som den forferdelige samtalen om Foulenough! Ikke prøv å forklare.
Vi har bevist at vi besitter britisk selvbeherskelse.
Jeg er trett og har vondt i hodet. Jeg går og legger meg.
-Blir du med, Julia? -Ja.
-Vil du være med på tombolaen? -Nei.
Men jeg vil gjerne ha litt mer konjakk.
Er det deg, Charles?
Jeg er så syk. Tenk at så store fartøy kan gynge slik.
Kan du ikke gjøre noe? Kan du ikke få noe av legen?
Jeg tilkaller stuerten. Han har sikkert noe.
Jeg sover i rommet ved siden av, så forstyrrer jeg deg ikke.
Disse har kommet til dere. Hvor skal jeg sette dem?
Der borte.
-Noen nytt om stormen? -Vinden er erstattet av dønninger.
Ingenting slår dønninger når det gjelder passasjerenes trivsel...
-Det var ikke mange som spiste frokost. -Et øyeblikk...
Kan du levere disse til lady Julia Mottrams lugar?
Og kan du be barbereren om å komme hit?
Takk...
Så forferdelig! Det er slett ikke likt deg.
-Liker du dem ikke? -Hva skal jeg med roser en slik dag?
Lukt på dem.
De lukter ingenting.
-Hva spiste du til frokost? -Druer og melon.
-Når får jeg treffe deg? -Før lunsj?
Jeg er opptatt frem til det med en massøse. Er det ikke besynderlig?
Jeg har fått massasje bare en gang før.
-Alle her oppfører seg som stjerner. -Ikke jeg.
Hvordan forklarer du da de pinlige rosene?
-Vi sees på dekk kl. 1230. -Kanskje du ikke kjenner meg igjen.
-Hva mener du? -Jeg får fjernet skjegget.
Så forferdelig! Høres ut som en operasjon.
Kan jeg få komme inn?
Jeg tenkte at disse ville muntre deg opp.
Folk er så snille.
Jeg regner med at du vil holde sengen.
Mrs Clarke er så snill.
Ikke bry deg om det. Kom og fortell litt sladder.
Jo mindre vi blir forstyrret i dag, desto bedre.
-Charles... Ditt skjegg. -Ja. Jeg vet det.
Så synd. Jeg syntes at det var så distingvert.